Robot robotnak farkasa
A Nier: Automata szerencsére jóval több egy klisés missziókkal telerakott rondácska világnál (mert csúnya szegény, főleg nekem, aki 50 óra Horizon után váltott ide), megannyi eleme van, ami kiválóan működik. Mivel a Platinum stúdió (Bayonetta, Metal Gear Rising, Vanquish) fejlesztette, természetesen a harcrendszer remekül sikerült. Nem újít ugyan, megelégszik azzal, hogy hoz egy piszok durva tempójú szeletelést, rengeteg kombót, eltérő fegyvertípusokat, no meg a szokásos kitérő mozdulatot, amelyet tökéletesen időzítve lelassul a világ, 2B pedig bosszúálló angyalként darabol fel akár tucatnyi bambafejű robotot is. Még egyszer mondom, a Platinum ennél jóval kifinomultabb harcrendszert nem egyszer alkotott már, de így is bőséggel a nagy átlag felett van.
Már csak azért is, mert extra rétegnek Nier-hagyományként itt is van egy lebegő segítőnk. Igaz, ezúttal nem egy ősi és nagypofájú grimoár az, hanem egy aprócska robot. Ő nem csak videotelefonként, szkennerként és kéretlen tanácsadóként funkcionál, de gépfegyvernek is kiváló. Csak rajtunk múlik, hogy az egyes ütközeteket kardunkkal avagy lövöldözve közelítjük meg – mindkét opció tökéletesen működik, keverve őket pedig rendkívül intenzív csatákat kapunk.
És itt jön be Yoko Taro egyik mániája, az állandó stílusváltás, ami a Nier: Automata sajátja is. Az egyik pillanatban még szabad kamera kíséretében mészárolunk, aztán észrevétlenül 2D-s akciójátékba vált a játék. Egy klasszikus Castlevania-szerű oldalnézetes labirintust követően lehet, hogy egy főellenség jön felülnézetből, vagy repülőbe szállva shoot ’em upba csöppenünk, netán klasszikus kalandjátékba (egyszer szövegesbe!) váltunk. Valahogy sikerült megoldani, hogy ezek a részek sose legyenek idegesítőek, mindig remek élményt adó fűszerként jelennek meg. Az egyetlen gond a kamerával van, ami sokszor nem képes az iszonyatos tempóval lépést tartani – általában éppen a „rendes” vagdalkozós részeknél.
Szerencsére van még néhány remek húzása a játéknak, ott van például a zene, ami nálam egyelőre az év soundtrackje, zseniális dalokkal tele. Az egyik legemlékezetesebb helyszín egy csúnya, kopott gyártelep, mégpedig elsősorban azért, mert a háttérdal a helyi halálkultusz elvakult robothíveinek kántálásából áll össze, hátborzongatóan gyönyörű módon. Másodsorban pedig azért, mert a főellenfél is nagyszerű itt: amíg rajta van pajzsa, nem tudjuk sebezni, így menekülni kell előle a parányi arénában – amikor pedig 9S végre levágja a biztosítékot, az áram is elmegy, így szinte teljes sötétségben kell ellene küzdeni.
Mindenképpen meg kell még említeni még egyszer a történetet is, ami ugyan rém klisésen indul (ők a gonosz gépek, mi a jó androidok), de körülbelül az ötödik órára eléggé belelendül a fordulatokkal és új karakterekkel. Ezek egy része mondjuk elég furcsa figura, a kioktató modorú filozofikus Jean-Paultól az Adam és Eva nevű, minden tekintetben férfinak kinéző robot-testvérpáron át a még 2B-nél is kihívóbban öltözködő renegát A2-ig. A történetet ezek a fura alakok, no meg az intenzív, általában óriási, vagy legalább igen trükkös főellenfeleket felsorakoztató küldetések viszik előre, és a sztori lezárása, az alkotók listájának levonulása után sem lesz minden tiszta.
Itt süti el a játék egyik legnagyobb trükkjét: a mentett állás folytatásánál kiderül, hogy ez csak az első fejezet volt, a második végigjátszás egy új karaktert ad, új perspektívával, harcrendszerrel és missziókkal. Aztán a harmadik is megcsinálja ugyanezt a bravúrt. És a negyedik megint. Igen, bár ez a játékban alig-alig kerül megemlítésre, lényegében négy teljes történetet kapunk, melyek bár javarészt ugyanazon a tájon játszódnak, mint a korábbiak, mindig lesznek teljes új zónák és kihívások és fejlődési lehetőségek. Sőt, az eltérő játszható karakterek teljesen új harcmodorokat hoznak, ahol nem is mindig a vagdalkozáson lesz a főszerep. Mivel ezek a fordulatok és egyáltalán, a történet további részletei a játék talán legjobb részei, mindebből semmit nem lőnék le, de kéretik felkészülni rá, hogy a 10-12 órás „végigjátszással” az ember csak a program harmadánál-negyedénél tart. Sőt, mivel 21 további ending is előhozható (jobbára a teljes őrület spektrumán elhelyezve), a Nier: Automata összes titkának a felfedezése igen sokáig tart majd.
Ha vevő vagy az olyan játékokra, amelyek büszkén vállalják az első perctől kezdve, hogy a mainstreamtől távoliak, hogy az elvontabb kategóriába sorolhatók, az új Nier hatalmas élmény lesz, hisz lapos indulását követően egyre-másra lep meg őrült karaktereivel és játékmenet-váltásaival. Ha inkább a hagyományosabb élményekre vagy vevő, előfordulhat, hogy ugyanez lesz a sorsod, csak arra készülj fel, hogy a sokszor bántóan gyenge grafika és az első órák inkoherens történetmesélése nem könnyen leküzdhető akadály.
A Nier: Automata PlayStation 4-re és PC-re jelent meg.
Pro:
- Muszáj többször végigjátszani;
- parádés zene;
- klasszikus Platinum-harcrendszer.
Kontra:
- Lehangolóan csúnya és üres a világ;
- dögunalmas induló órák.
85
Grath